Rusia, izolată de lume ani de zile.
Acum un permis de liberă trecere ne dezvăluie locuri secrete.
În sud-vestul îndepărtat se află Caucazul.
O regiune compactă, plină cu o faună bogată.
Aici trăiesc animale de toate culorile, formele și mărimile.
Dealuri înzăpezite și deșerturi uscate stau laolaltă,
fiecare cu propriile viețuitoare.
Marea frontieră dintre Europa și Asia, Caucazul.
SĂLBATICA RUSIE MAREA FRONTIERĂ
Rusia se întinde pe 11 fusuri orare și două continente,
e un pod între Est și Vest.
Având 140 de milioane de locuitori,
mare parte a teritoriului său e inospitalier sau inaccesibil.
Plasat între Marea Neagră și cea Caspică este Caucazul.
De mărimea Californiei, are o mulțime de climate și viețuitoare.
Dealuri verzi și pajiști alpine,
șesuri aride și dune mici de nisip, fac loc unor munți sălbatici.
Peisajele de aici rivalizează cu cele ale oricărei regiuni de pe Terra.
În înălțimile dealurilor nordice trăiește o specie găsită doar aici.
Capra neagră caucaziană.
O subspecie a celor din Europa, pot fugi pe teren accidentat cu 50 km/h
și pot sări doi metri.
Plămânii supradimensionați compensează aerul rarefiat,
iar sângele lor este adaptat la altitudini mari și frig.
Dar defrișările, braconajul și incendiile le amenință existența.
Exemplarele rămase se pot retrage în regiunile greu accesibile,
la înălțimi de 2.500 m, unde puțini îndrăznesc să se aventureze.
Ele nu sunt singurele care înfruntă acești munți abrupți.
Caprele negre împart vârfurile înzăpezite cu turii.
Pe versanți, masculii se încălzesc pentru perioada de împerechere.
Turii masculi trăiesc departe de femele, pe stânci și pante abrupte.
Femelele trăiesc ceva mai la vale.
Înainte de reîntâlnire, își măsoară forțele pentru a stabili ierarhia.
Coarnele cresc cu două sau trei inele pe an, putând ajunge la 90 cm.
Din hrana lor vegetariană lipsesc mineralele esențiale,
așa că mănâncă pământ, în locuri unde solul le oferă ce au nevoie.
În curând, vor coborî în căutarea femelelor.
Vor trebui să cutreiere coastele descoperite ale dealurilor.
Femelele și iezii preferă pantele mai joase, de lângă văi împădurite.
Pericolul zărit pe versantul muntelui îi pune pe fugă.
E o pereche de urși bruni sirieni, în căutare de hrană.
Au blana cea mai deschisă și sunt cei mai ușori urși ce cutreieră Caucazul.
Vânatul le-a decimat populația.
Chiar și la înălțimi mari, sunt amenințați de braconieri.
Munții Caucaz oferă tuturor din belșug pășuni și lemn,
la care se adaugă spectaculoase minuni ale naturii.
Peste 2.000 de ghețari șlefuiesc văile înalte.
Munții masivi se întind pe 1.500 km, din nord-vest spre sud-est.
Cele mai înalte culmi au 5.000 m, masa lor controlând vremea regiunii.
Norii formați în vest, deasupra Mării Negre, sunt împinși în sus.
Aceștia eliberează anual asupra barierei 4,5 m de precipitații,
de șapte ori mai mult decât la Londra.
O coastă e uscată și fără vegetație, cealaltă e umedă și verde.
Aici cresc mai mult de 6.500 de specii de plante.
Un sfert din ele nu pot fi găsite în altă parte a lumii.
Urșii nu ratează niciuna.
Ei stau mai mult în zonele împădurite și ies pe pajiști după hrană.
Hrana lor e constituită mai mult din vegetație.
Pe măsură ce coboară, peisajul devine mai împădurit.
Când se pregătește pentru hibernare, ursul poate mânca 40 kg pe zi.
Vastul teritoriu e împărțit de diferite tipuri de urși bruni.
Dar populațiile sunt amenințate.
Vânătorii și cherestegii vin și ei aici.
În prezent, în regiune trăiesc mai puțin de 3.000 de urși.
Pădurile umede din nord-vest, ce adăpostesc urși și atrag cherestegii,
sunt pline de conifere, castani, stejari și fagi.
Sub coronamentul măreț, scăldat de soare, e un câmp de luptă.
Mistreții, des întâlniți, își rezolvă disputele prin lupte.
De data asta e vorba de accesul la femele.
Construiți precum tancurile, mistreții pot ajunge la 350 kg.
Cele două perechi de colți ascuțiți sunt niște arme eficiente.
Luptele dure pot ține 20 de minute, dar la final există un câștigător.
În altă parte, un mascul se bucură de compania femelelor.
Și-a câștigat deja dreptul la împerechere.
Turmele pot avea peste 30 de mistreți,
conduși de o femelă dominantă, cu purcei de diferite vârste.
Cel mai puternic mistreț se poate împerechea cu până la opt scroafe.
În copaci, un pui de ciocănitoare verde, cere de mâncare.
Părinții își împart sarcinile.
Regurgitează cu grijă mâncarea.
După ce a fost hrănit, puiul vrea mai mult.
Pretutindeni pădurile și pajiștile umede înfloresc,
unele specii de plante putând fi zărite și în grădinile Europei.
Dar acești marali nu sunt ornamente de grădină. Au venit să pască.
Și ei sunt în pericol.
În partea georgiană a munților, sunt protejați.
Dincolo de granița rusă, sunt o pradă ușoară pentru vânători.
Dar nu toți vânătorii poartă arme de foc.
Râsul eurasiatic e cel mai mare dintre lincși.
30.000 de exemplare colindă Rusia, mai mulți decât oriunde în lume.
E un lucru deloc liniștitor pentru marali.
Dar acum, această tânără mamă nu se află la vânătoare.
Își duce puii de șase săptămâni într-o primă excursie,
indiferent dacă le place sau nu.
Nu au mai părăsit vizuina unde s-au născut și sunt dornici să exploreze.
Fătarea a doi pui e normală, mama putându-i crește fără probleme.
Acum sunt inofensivi, dar peste un an vor fi vânători desăvârșiți.
Masa lor va fi cea din imagine.
Până în prezent au primit doar lapte.
Mama îi va alăpta trei-patru luni și treptat vor primi carne și vor vâna.
Îi crește singură, până când vor pleca, la vârsta de un an.
Râșii masculi nu joacă niciun rol în creșterea puilor.
Smocurile de blană captează orice sunet către urechile lor fine.
Le apar petele de camuflaj,
iar la 11 săptămâni, felinele vor fi greu de depistat.
Puii se joacă, iar mama e atentă la ivirea pericolelor sau a mesei.
Râșii vânează în zori și la apus,
dar nevoia de lapte o face să vâneze ziua, pentru a mânca mai mult.
Auzul râșilor e fenomenal. Pot detecta mișcări de la 65 m,
iar vederea lor ascuțită poate repera un șoarece aflat la 75 m.
Pot doborî cu ușurință cerbi mari, dar preferă prada mai mică.
Cu atâția ochi și atâtea urechi de veghe, atacul e dificil.
Puii și căprioarele sunt ținte mai bune, dacă se poate apropia destul.
Dar nu astăzi.
Nu contează, locul oferă suficiente oportunități pentru ea și pui,
chiar dacă zona e transformată treptat de defrișări și agricultură.
Caucazul are doar 440.000 kmp, dar e plin de contraste.
La doar 400 km nord-est, peisajul devine neted.
Aceasta e Depresiunea Caspică.
Altitudinea minimă a Rusiei este de 30 m sub nivelul mării.
În aceste pajiști vaste, unde cad doar 30 cm de precipitații pe an,
ochiurile de apă sunt vitale.
În nesfârșita mare de iarbă, trăiește un animal cu o față de marionetă.
Antilopa saiga.
Nasul supradimensionat filtrează praful câmpiilor uscate
și încălzește aerul rece atunci când temperaturile scad.
Cândva numărând milioane, acum au mai rămas doar 18.000.
Prăbușirea URSS le-a lăsat neapărate în fața braconierilor.
Medicina chineză le mai folosește și azi coarnele, pentru tratarea febrei.
Studiile au arătat că, dacă e protejată,
populația antilopelor poate crește cu 60% într-un singur an.
Așadar, într-o zi, turmele uriașe ar putea reapărea.
În timp ce gândacii de bălegar curăță după antilopă,
primăvara transformă stepa într-o mare de flori roz.
O călugăriță se deplasează spre un nou loc de vânătoare.
Camuflată perfect, așteaptă insectele atrase de flori.
Prin iarbă rătăcește alt locuitor al Caucazului.
Ariciul cu urechi lungi, de mărimea unui hamster mai mare.
E privit cu atenție de către o șopârlă agama.
Acest petic de pământ e fundalul unei lupte pe viață și pe moarte.
O lăcustă dă tot ce poate, dar nu prea are vreo șansă.
În final, abia va mai sta pe picioare.
Piciorul rămas îi e amputat, devenind o pradă mai ușoară pentru altcineva.
Învelișul de chitină al gândacului îl salvează,
în vreme ce șopârla culege resturile.
Ariciul urmărește altă pradă, ghidat de urechile sale fine.
Un chilopod, înarmat cu doi colți veninoși, trebuie atacat cu grijă.
În ciuda atacurilor violente ale insectei, micul luptător își păstrează dejunul.
Îndreptându-ne spre sud, pământul e și mai sterp și uscat.
Există lacuri acoperite cu sare, nu cu zăpadă
și ierburi înalte, care te ascund.
Cu doar 90 cm înălțime și cântărind doar 2 kg,
cocorul mic are cele mai reduse dimensiuni din familia sa.
Se împerechează pe viață și au pui care trebuie să țină rapid pasul.
Între timp, tatăl înhață o gustare delicioasă.
Se îndreaptă spre sursa de apă, reprezentată de un lac de sare.
Nicio șansă pentru o baie rece.
Cu temperaturi de peste 40°C, apa se evaporă, lăsând în urmă sarea.
E un loc arid, cald și neprimitor.
Sub un soare aspru, părinții caută crustacee de sare.
Își lasă puii pe malul încins, îndurând căldura înăbușitoare.
În această regiune compactă, peisajul se poate schimba brusc.
La doar 50 km sud,
Depresiunea Caspică dispare și e înlocuită de un nou peisaj.
Stepele nord-caucaziene.
Pe dealurile verzi, ciobanii aduc oile și caprele la păscut.
Soarele puternic crește plante chiar și în zona aceasta uscată.
Aici, broaștele țestoase ies și se bucură de căldură și de flori.
După iarnă și hibernare, trebuie să-și recapete puterile.
În aprilie și mai, masculii își cresc rezistența, pentru sezonul de împerechere.
Curtarea are loc în etape.
Mai întâi, urmărirea.
Apoi, lovituri convingătoare.
De obicei urmate de o urmărire surprinzător de rapidă.
Și niște lovituri mai puternice.
Până la urmă, curtarea se încheie și masculul își câștigă dreptul.
O împerechere poate fertiliza mai multe ouă,
care vor fi depuse pe rând, câte trei-patru.
Dar femela nu pare a fi impresionată de ofertă.
La o aruncătură de băț, e o priveliște superbă.
Un deșert în miniatură, într-o oază.
În apropierea munților înzăpeziți, zona de 30 kmp de dune
are propriul ei climat și faună deșertică.
Numit Sarykum, "nisipuri aurii",
deșertul s-a format de secole, din eroziunile munților vecini.
O pereche de șopârle agama se înfruntă.
Aceste reptile pline de energie nu se tem de lupte,
chiar și împotriva șerpilor.
Dar astăzi adoptă o altă strategie.
Habitatul ciudat adăpostește vechi cunoștințe,
cum e ariciul cu urechi lungi.
Vânează noaptea și în orele răcoroase din zi.
Urechile lor lungi îi ajută la termoreglare.
Sunt mai șireți și mai iuți decât cei din Europa
și pot parcurge până la 9 km în drumul pentru hrană.
Cea mai bună apărare e să stai sub pământ sau să ai o carapace dură.
Zbaterea ierbii prevestește pericolul.
E vremea ca păsările să se țină cât de bine pot.
Și pentru cei care au posibilitatea, să se ascundă.
Vara, furtunile de nisip bat cu vânturi de peste 100 km/h.
Turmele prinse pe câmp deschis nu prea au refugii.
Alte animale se bagă sub pământ.
Sosirea furtunii e la fel de bruscă precum sfârșitul ei.
Viața se reia.
Dar e un vânt care unora le dăunează.
Alături, pe stânci, vulturii pleșuvi suri își construiesc cuiburile.
Pot trăi 40 de ani și deseori se împerechează pe viață.
Femelele își părăsesc rar puii, așa că masculii trebuie să aducă hoituri.
Vulturii adulți pot plana șapte ore. Vânează folosindu-și văzul, nu mirosul.
Pot consuma 5 kg de carne la o singură masă.
Pe marginile dunei, o acvilă de stepă a găsit o capră moartă în furtună.
Acvila e puternică, dar deschiderea hoitului s-ar putea să dureze.
Stârvul îi va ajunge câteva zile, dacă îl va ține numai pentru ea.
Deja sosesc coțofene care îi pun răbdarea la încercare.
Dar nu sunt atât de curajoase. Acvilele adunate le alungă.
Fie că-i place sau nu, prima acvilă nu se va ospăta singură.
Vulturii zăresc agitația,
dar având ciocuri slabe, trebuie să aștepte deschiderea hoitului.
Dacă zboară prea mult, acvilele îl vor mânca pe tot.
Cu stomacul gol, vulturul mascul planează spre familia sa.
Puiul, dornic de hrană, va rămâne înfometat azi.
Femela nu-i poate da de mâncare, dar măcar îi poate oferi umbră.
Dacă va supraviețui, abia peste patru luni va zbura precum părinții săi.
De mii de ani, ciobanii au traversat această regiune, numită Daghestan.
Nu sunt singurii care trec pe aici.
O comunitate colorată și-a instalat reședința de vară.
Prigoriile, păsări țipătoare africane,
și-au săpat găuri de 1,5 m pentru cuiburi, în pantele nisipoase.
Au venit în căutarea perechii, iar tufișurile vuiesc de ciripituri.
Păsări sociale, își fac colonii mari, dar masculii nu tolerează concurența.
Pot mânca peste 200 de albine sau viespi pe zi.
Prima dată lovesc pentru a omorî,
apoi strâng, pentru a scăpa de venin.
O insectă bine strivită e un cadou frumos pentru femelă.
Când i-au ajuns darurile, se va apleca, semnalând că e pregătită.
În urma împerecherii pot rezulta zece ouă, depuse la capătul cuibului.
Întreaga comunitate crește puii, lucru foarte neobișnuit.
În dealurile din depărtare se furișează un animal ciudat.
Șopârla fără picioare, lungă de un metru, nu e un șarpe.
Aceasta își poate rupe coada atunci când e amenințată.
Se face bucățele, ca sticla, zăpăcind inamicii.
Pleoapele și urechile de șopârlă îi dezvăluie identitatea.
Șerpii nu le au. Are trăsăturile unei șopârle, cu excepția picioarelor degenerate.
O altă ciudățenie e că unele depun ouă, iar altele nasc pui vii.
La est de acest peisaj variat se află cea mai mare mare interioară a lumii.
Marea Caspică.
Cu o întindere de 422.000 kmp, e mai mare decât Germania.
De-a lungul malurilor sale vestice se găsește o altă surpriză.
Aici, pământul clocotește și fierbe.
Peste 400 de bălți noroioase zvârle metan.
Apar în lungul unei plăci tectonice, unde căldura iese din scoarța Terrei.
Minii vulcanii noroioși lasă în soare forme întărite.
În alte părți, stufărișul ascunde discreta pisică de junglă.
În ciuda numelui, pisicile de junglă preferă zonele umede.
În Rusia, se crede că mai trăiesc doar 500.
Aceasta a pus ochii pe prepelițe.
Dar una zboară, iar cealaltă intră în apă,
pisica trebuind să caute o altă specialitate pentru masă.
Există multe alte opțiuni.
Milioane de păsări trec prin Caucaz oprindu-se din migrații.
La 800 km depărtare, în munții împăduriți din vest,
animalele se pregătesc pentru toamnă.
Mistreții s-au îngrășat.
Turma s-a înmulțit cu o nouă generație.
Având doar câteva săptămâni purceii au deja energia
care îi va transforma în niște mistreți adulți agresivi.
Fiecare scroafă a fătat până la 12 purcei dungați,
dar mulți nu vor prinde maturitatea devenind hrana animalelor de pradă.
Purceii vor fi alăptați până la patru luni,
dar nu vor pleca până la următoarea împerechere.
Scroafele își recunosc purceii după guiț,
dar dacă un purcel nu-și găsește mama, el va suge de la altă scroafă.
Când purceii se odihnesc, stau unul lângă altul pentru a se încălzi.
Nu au încă blana destul de groasă.
În altă parte a munților, o altă familie are activități diferite.
Acum două zile, mama râs a omorât o căprioară pentru a-și hrăni puii.
Hoitul a oferit deja câteva mese,
iar acum e adus din nou din ascunzătoare pentru un nou prânz.
Nu va avea plângeri din partea puilor înfometați.
În vârstă de cinci luni, vânătorii ucenici rar mai primesc lapte.
De câteva luni, își urmăresc mama în acțiune,
studiind-i tacticile rapide de atac și hrănindu-se din pradă.
Un râs matur înfulecă 2,5 kg de carne la o masă,
deci această căprioară le va ajunge un timp.
Puii vor sta cu mama până la primăvară,
apoi, la un an, vor pleca în căutarea propriilor teritorii.
După ce s-au săturat, mama acoperă hoitul până la următoarea masă.
Acoperă resturile cu mare atenție,
pentru a evita ca alți locuitori ai pădurii să-i fure rezerva.
La poalele munților din rezervația naturală a Caucazului,
un uriaș străbate agale coastele înverzite.
Un zimbru mascul.
Bătrânul animal solitar cântărește aproape o tonă.
În trecut, în munții Caucaz au existat mulți zimbrii caucazieni,
o subspecie a zimbrului european.
Ultimul exemplar sălbatic a fost omorât în 1927.
Zimbrii din grădinile zoologice au fost înmulțiți și eliberați în natură.
Această mică populație reprezintă unii dintre urmașii lor.
Puțini au șansa să vadă aceste animale timide și rare.
Găsirea lor poate să necesite zile întregi de urmărit.
Azi, aproximativ 500 cutreieră aceste dealuri.
Amenințată de înmulțirea în familie populația e instabilă
și, în ciuda protecției, atrage ca un magnet braconierii.
Din fericire, unii au instinctul de reproducere.
Rostogolindu-se în urină, își aplică parfumul.
Odată ce i-a intrat în blană, ar trebuie să fie irezistibil.
Poate că i-ar trebui o replică pentru agățat.
Dar nu toți munții Caucaz sunt locuri primitoare de trăit.
Culmile zimțate ale munților sunt la fel de ostile precum Luna.
Chiar și plantele abia pot supraviețui,
deci e greu de crezut că un animal trăiește aici.
Și totuși o fac.
Cu o singuranță care sfidează gravitatea,
caprele sălbatice ibex sunt stăpânele acestor stânci.
Nu se tem de căzături.
E sezonul de împerechere.
Masculii trăiesc în grupuri de câte patru-cinci,
dar acum, fiecare e pe cont propriu.
Când sunt provocați, își folosesc coarnele lungi în lupte violente.
Caută turme de până la 50 de femele.
Dacă descoperă vreuna, încearcă s-o izoleze cu mișcări extravagante.
Încearcă plecăciuni, se freacă de capete și-și ridică picioarele.
Dar dacă nu se mișcă repede, competitorii profită de șansă.
Brusc, cursa e deschisă tuturor.
În final, un mascul norocos își obține dreptul.
Înmulțirea e singura perioadă când masculii și femelele se întâlnesc.
Masculul dominant se va împerechea cu mai multe femele.
Acest joc cu mize mari, ține mai mult de o lună,
de-a lungul unor munți cu înălțimi de 4.200 m.
După cinci luni, se va naște următoarea generație de capre,
capabile să se cațere pe stânci încă din prima zi.
Pe cele mai înalte culmi, nu există semne de viață.
Zăpezile se întind cât vezi cu ochii și deseori au 7 m grosime.
Liniștea e întreruptă doar de bătaia vântului și vuietul avalanșelor.
În abrupții munți Caucaz au loc cele mai multe avalanșe din Rusia.
Coboară cu viteze de până la 250 km/h.
Reprezintă un pericol major pentru toate vietățile munților.
Regiunea Caucaz e esența Rusiei,
întinsă, necunoscută, sălbatică.
Și plină de mistere.
Secretele și surprizele sunt îngrămădite într-un spațiu limitat.
Marea frontieră între Europa și Asia,
acesta e Caucazul.
Traducerea © Pogăru'